# data[].attributes.headline
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу 9 грудня 2023 року.

# data[].attributes.subject
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу 9 грудня 2023 року.

# data[].attributes.body
Умови проведення дискусійного клубу "Розбиті надії: як червоний ренесанс став Розстріляним відродженням": http://www.man.dn.ua/images/documents/01_01_2023/LYST_115_DOMANUM.pdf

Дата проведення дискусійного клубу: 09 грудня 2023 року, 10:00

Задля отримання сертифікату учасникам потрібно до 7 грудня 2023 року розмістити на віртуальній дошці повідомлення про одного з організаторів і провідників політики українізації, на прикладі життя та діяльності якого у 1920-х рр. вони аргументують власну точку зору щодо дискусійного питання, а також надіслати заявку на участь у дискусійному клубі (дивись умови) на електронну пошту mandonetsk@ukr.net

Задля отримання подяки учасникам потрібно: 1) до 7 грудня 2023 року розмістити на віртуальній дошці вищевказане повідомлення та надіслати заявку, 2) під час онлайн-засідання 09 грудня 2023 року виступити очно.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія, Донецька МАН

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеоінструктаж щодо підготовки до дискусійного клубу

# data[].attributes.headline
Володимир Чехівський (зразок)

# data[].attributes.subject
Володимир Чехівський (зразок)

# data[].attributes.body
Володимир Чехівський добре відомий учнівству як учасник Української революції 1917-1921 рр., член Української Центральної Ради, директор департаменту сповідань в уряді УНР. У грудні 1918 - лютому 1919 рр. він був головою Ради народних міністрів Української Народної Республіки. Менш відомим є його життя та діяльність після поразки Української революції, коли він залишився на території Української СРР. Розглянемо здобутки та прорахунки В. Чехівського у 1920-х рр.

З одного боку, у 1920-х рр. Володимиру Чехівському та його однодумцям вдалося створити Українську автокефальну православну церкву. Для цього Володимир Чехівський організував пастирські курси для підготовки священників і благовісників УАПЦ. Під його впливом на Першому Всеукраїнському православному соборі (14-30.10.1921) було проголошено рівність усіх членів УАПЦ; затверджено виборність духовенства.

Утім задля збереження Української автокефальної православної церкви Володимиру Чехівському прийшлося йти на поступки, навіть зраду. Наприклад, під головуванням Володимира Чеховського на засіданні Другого Всеукраїнського православного собору 22 жовтня 1927 р. митрополит Василь Липківський був усунений із посади. На той час Василь Липківський вже три місяці перебував у в’язниці за «антирадянську діяльність». Те, що Володимир Чехівський помилився, коли повірив більшовикам, нібито вони будують українську національну державність, свідчить його арешт за справою "Спілки визволення України" (1929). Тоді йому було інкриміновано використання «служителів УАПЦ й контрреволюційного куркульства» як «збірні пункти командного складу майбутнього повстання». У 1930 р. Володимир Чехівський був засуджений на  10 років ув’язнення  та 5 років позбавлення прав. Обставини його смерті невідомі. Останній лист від чоловіка, який Олена Чехівська отримала з Соловецького табору, був датований   17 листопада 1937 року.

Отже, лояльність до радянської влади не допомогла Володимиру Чехівському ні зберегти УАПЦ, ні самому залишитися в живих.

Прізвище, ім'я автора повідомлення,

Назва закладу освіти

# data[].attributes.attachment_link.title
В. Чехівський.JPG

# data[].attributes.headline
Сергій Єфремов 

# data[].attributes.subject
Сергій Єфремов 

# data[].attributes.body
Сергій Охрімович Єфремов ввійшов в історію українського народу як один із ідеологів Української революції 1917–1921 рр., ініціатор утворення Української Центральної Ради (УЦР), заступник голови УЦР (з квітня 1917 р.), генеральний секретар міжнаціональних справ у першому українському уряді – Генеральному секретаріаті УЦР. У жовтні 1917 р. він вкрай негативно поставився до Жовтневого перевороту в Петрограді та вбачав у приході більшовиків до влади небезпеку для українського національного руху, Тому досить несподіваним є для всіх, хто цікавиться історією України, факт повернення С. О. Єфремова до Радянської України у 1921 р., його майже восьмирічна праця у Всеукраїнській академії наук (ВУАН) під більшовицькою владою. Тому перш за все розглянемо, за яких умов С. О. Єфремов пішов на компроміс із власними переконаннями та погодився жити й творити при Совєтах.

Про обставини повернення С. О. Єфремова в Українську Соціалістичну Радянську Республіку (УСРР) розповідається в листі М. П. Василенка, академіка ВУАН, колишнього міністра освіти і мистецтв в уряді доби гетьманату, до голови-президента ВУАН В. І. Вернадського. Лист, датований травнем 1921 р., містить таку інформацію: «С. О. Єфремов повернувся до Академії. За часи поляків він стояв на чолі громадського комітету, який керував політик[ою] в Києві. Унаслідок цього С. О. мав сховатися. За клопотанням Академії він амністований, і в середу до Академії повернувся цінний працівник». Повідомлення М. П. Василенка певною мірою протирічить уявленням про те, що С. О. Єфремов з кінця 1918 р. відійшов від активної політичної діяльності. Як бачимо, під час війни між Польщею та УНР, з одного боку, та Радянською Росією з її сателітами, з іншого боку, С. О. Єфремов підтримав перших, схвально поставився до союзу з поляками, ініційованого С. В. Петлюрою. Тому в червні 1920 р., коли польські та українські війська під тиском більшовиків залишили Київ, був вимушений перейти на нелегальне становище, жив у Боярці під Києвом під прізвищем Ігнатенка. Уникнути переслідувань з боку радянської влади допомогли йому науковці ВУАН. На підтвердження цього можна навести й інший лист – лист секретаря ВУАН, академіка А. Ю. Кримського до В. І. Вернадського від 31 грудня 1920 р.: «Єфремова немає, він, ймовірно, у Станіславі, але ми чекаємо його, тому що Раднарком простив його (за політику за часи польської окупації), і Єфремову послано про це повідомлення».

Чому науковці ВУАН так наполегливо відстоювали С. О. Єфремова перед радянськими можновладцями? С. О. Єфремов був не лише політиком, а й видатним дослідником історії української літератури. Ще у 1911 р. була надрукована та отримала позитивну оцінку в наукових колах його «Історія українського письменства» С. О. Єфремова. У ній надано всебічну характеристику реалістично-побутовій українській літературі другої половини ХІХ ст. Зазначимо, що С. О. Єфремов критично ставився як до української літератури XVII – XVIII ст., вважаючи її «академічною», «схоластичною», відірваною від життя, так і до модерних течій початку ХХ ст. за їхній нібито «інтелігентський снобізм», відмову від служіння народові. Свою концепцію літератури С. О. Єфремов визначав так: «Письменство скрізь виступає оборонцем покривджених, утіхою од життьової буденщини, — тією втіхою, що підіймає дух людський,.. запалює його тим святим незадоволенням із сучасного, що невпинно жене людськість уперед і далі — все вперед і далі».

На нашу думку, вказана концепція історії української літератури С. О. Єфремова була одним із факторів, що зробила можливим його «прощення» радянською владою. Оскільки для прикриття антинародної сутності комуністичного тоталітарного режиму як раз і використовувалися пропагандистські гасла соціальної справедливості та «звільнення від ланцюгів рабства» нужденних.

Після переходу на легальне становище та повернення до Києва С. О. Єфремов уперше взяв участь у Спільному зібранні ВУАН 9 травня 1921 р. Були й складнощі: у листі науковця та діловоду Історично-філологічного відділу ВУАН В. К. Дем’янчука до В. І. Вернадського від 6 серпня 1921 р. повідомлялося, що в липні, незважаючи на нібито «прощення», Єфремов був заарештований чекістами, але «був піднятий великий галас, та його у той самий день звільнили з вибаченнями». Врешті-решт С. О. Єфремова було обрано штатним академіком по кафедрі історії українського письменства та заступником товариша голови-президента ВУАН. У 1922 р. С. О. Єфремов був обраний віце-президентом ВУАН. Також він був головою господарської управи. Однак, незважаючи на рутинні господарські справи, С. О. Єфремов продовжував літературознавчу працю. У 1924 р. він видав двотомну «Історію українського письменства», в яку включив матеріали про духовне-культурне життя нашого народу до 20—х рр. ХХ ст.

Завдяки «Щоденнику» С. О. Єфремова, які були вилучені в нього під час арешту 1929 року, ми знаємо про негативне ставлення академіка ВУАН до радянської влади. С.О, Єфремов так і не прийняв її ідейно: «Не приймаю системи, на брехні й провокації, на світовому дурелюдстві заснованої». Водночас він доволі позитивно ставився до постаті наркома освіти О. Я. Шумського. С О. Єфремов передбачив відставку та подальші переслідування цього провідника політики українізації. У червні 1925 р. він записав у «Щоденнику»: «Нагорі уважають теперішній українізаційний курс занадто різким, і тому Шумського заберуть з комісаріята освіти»,

Передбачав С. О. Єфремов і свій арешт та ув’язнення. У грудні 1928 р. у «Щоденнику» він переказав свою зустріч із тодішнім президентом ВУАН Д. Заболотним. Той переконував його покаятися в «націоналістичному ухилі». С. О. Єфремов записав: «Навколішки я не стану, каятись не буду, — отже, перспектива виявляється: мандрівочка, і, мабуть, неблизька, пахне...».

Чому тільки у 1928 р. С. О. Єфремов прийшов до усвідомлення неминучості розправи комуністів навіть з тими українськими патріотами, хто не підіймав проти них зброю? Чому ще у 1920 р. не емігрував за кордон? На нашу думку, на це впливала його любов до рідної землі, усвідомлення, що еміграція – це надовго, чи не на завжди. По-друге, С. О. Єфремов міг недооцінювати себе та свою роль в Українській революції 1917–1921 рр. Можливо, він сподівався: радянські репресії не торкнуться науковця – історика літератури. По-третє, людині, яка сповідує норми моралі, важко зрозуміти на які злочини можуть наважитися ті, хто свідомо перекреслив у своїй свідомості любов до ближнього.

Міщенко Данило, здобувач освіти 11-го класу Слов'янської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 11

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Єфремов.JPG

# data[].attributes.headline
Сергій Єфремов та його діяльність у 1920-х рр. 

# data[].attributes.subject
Сергій Єфремов та його діяльність у 1920-х рр. 

# data[].attributes.body
Сергій Єфремов - одна з найвідоміших постатей української історії ХХ століття, український громадсько-політичний і державний діяч, літературний критик, історик літератури, у 1920-х рр. - академік Всеукраїнської академії наук. Про нього можна говорити й писати багато, адже історія його життя переплелася з історією всього українського народу.

Розглянемо діяльність С. Єфремова у 1920-х рр., тобто в добу укранізації (1923-1933). Тоді С. Єфремов, як і інший відомий політичний діяч М. Грушевський, працював у Всеукраїнській академії наук (із 1936 р. - Академія наук УСРР). Він був обраний віце-президентом ВУАН (1922–28) і членом господарської управи (1924–28). На цих посадах разом із секретарем ВУАН А. Кримським С. Єфремов фактично керував повсякденною роботою академії. Але серед господарських справ С. Єфремов знаходив час для ґрунтовних наукових досліджень з історії літератури та літературознавста. Він плідно працював у Комісії для видання пам'яток новітнього письменства України та Комісії для складання біографічного словника діячів України. Участі в політичній діяльності у 1920-ті рр. С. Єфремов фактично не брав. Однак його гострі публіцистичні виступи на захист української національної культури непокоїли радянську владу, що почала пильно стежити за науковцем. С. Єфремов відчував, що йому загрожує арешт. Але продовжував критично висловлюватися щодо комуністичної верхівки Радянського Союзу. У 1928 р. його звільнили з усіх посад, які С. Єфремов займав в академії. 21 липня 1929 р. С. Єфремова було заарештовано за "справою Спілки визволення України", що була сфабрикована радянськими каральними органами. Чекісти "призначили" С. Єфремова керівников "Спілки визволення України", яка нібито була пов'язана з однойменною емігранською організацією, урядом Української Народної Республіки в екзилі. С. Єфремова звинуватили в тому, що він готував збройне повстання задля повалення радянської влади, шукав допомоги з боку іноземних держав, бажав відторгнення УСРР від СРСР і реставрації капіталістичного ладу. У квітні 1930 р. С. Єфремова засудили до 10-річного ув'язнення з суворою ізоляцією. Перші 7 років С. Єфремов провів у Ярославському політізоляторі. Потім його перевели до Володимирської тюрми. Там С. Єфремов й помер 31 березня 1939 р.

Отже, діяльність Сергія Єфремова у 1920-х рр. була пов'язана не тільки з науковою працею, а й з активною участю в опозиційних структурах, боротьбі проти більшовицького режиму, що врешті-решт призвело до його політично мотивованого арешту та ув'язнення.

Єрьоменко Віталій Олексійович, учень 11 класу Слов’янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4

# data[].attributes.headline
Михайло Грушевський 

# data[].attributes.subject
Михайло Грушевський 

# data[].attributes.body
На мою думку, носій комуністичної ідеології не може бути українським патріотом. Свою позицію я вирішила продемонструвати на прикладі історії життя та діяльності М. Грушевського у 1920-х рр. Це був досить складний вибір, адже М. Грушевський є одним із головних ідеологів Української революції 1917–1921 рр. У березні 1917 – квітні 1918 рр. на чолі Української Центральної Ради він пройшов шлях від  намірів проголосити національно-територіальну автономію до становлення самостійної Української Народної Республіки. Тому співпраця М. Грушевського з радянською владою у 1920-х рр. протирічить його ореолу мудрого вождя українського визвольного руху. Однак певне духовне переродження, що відбулося з М. Грушевським на службі у більшовиків, має стати попередженням сучасним українцям: компроміс з ворогами українського народу матиме нищівні наслідки. Через обмеження обсягу повідомлення зупинюся на двох моментах.

1. Передумови повернення М. Грушевського до УСРР – публічна критика екзильного уряду УНР, створеного з С. Петлюрою; конфлікт із більшістю Закордонної делегації УПСР, що не поділяла просовєтські настрої М. Грушевського.

Зазначу, що в еміграції М. Грушевський разом із родиною перебував із березня 1919 р.  У цей час він виконував обов’язки представника Закордонної делегації Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР), видавав журнал «Борітеся – поборете». Із 1919 р. він публічно критикував Директорію УНР на чолі з С.Петлюрою, звинувачував останнього у встановленні одноосібної диктатури. Зокрема, у листі до ЦК УПСР М.Грушевський писав: «Навіть люди дуже помірковані  починають жахатись перед наслідками утвореної ситуації, що Україна — се Петлюра, і Петлюра — се Україна, … І для світу те, що діється, є єдиноборством двох генералів — Петлюри і Денікіна, в ґрунті речі реакційних, не демократичних». У 1920 р. М.Грушевський засудив союз, укладений С.Петлюрою з Ю.Пілсудським. Виходячи зі складної історії польсько-українських відносин, М.Грушевський вважав поляків етнічними ворогами українців. Тому більшовики, що воювали з поляками, розглядилися М.Грушевським як союзники: «Які б не були хиби більшовицької політики в українській справі, ми не повинні спускати із ока того, що все-таки скоріше із ними, аніж із яким-небудь іншим російським урядом чи партією можемо сподіватися порозуміння».

М. Грушевський двічі звертався до керівництва УСРР і КП(б)У з пропозиціями про співпрацю: у липні 1920 р. – у листі до С. Косіора, першого секретаря ЦК КП(б)У, у листопаді 1921 р. – у листі до Х. Раковського, голови РНК УСРР. М. Грушевський пропонував більшовикам поділитися з українськими соціалістами-есерами «властю, працею і відповідальністю, щоб піднести кредит Радянської Соціалістичної України». Однак комуністи розбудовували однопартійний (тоталітарний) режим і не збиралися ділитися владою з жодною партією. Водночас листи М. Грушевського загострили стосунки останнього з більшою частиною Закордонної делегації УПСР на чолі з М. Шаповалом. Конфлікт привів до виходу М. Грушевського із Закордонної делегації УПСР.

Відкидаючи пропозиції про співпрацю з УПСР, більшовики були зацікавлені поверненні до УСРР особисто М. Грушевського. Вони сподівалися, що це приведе до розколу української еміграції, поширення просовєтських настроїв. Наприкінці 1923 р. було полагоджено формальні моменти для переїзду М. Грушевського в Україну. Зокрема, 10 листопада 1923 р. Політбюро ЦК РКП(б) ухвалило не заперечувати «проти допущення проф. Грушевського в СРСР». 28 листопада 1923 р. президія ВУЦВК затвердила охоронного листа вченому. 31 грудня 1923 р. М. Грушевського було обрано академіком ВУАН. Ці кроки радянської влади зробили можливим повернення колишнього голови Української Центральної Ради до Києва в березні ‘1923 р. Отже, діяльність М. Грушевського в еміграції, його рішення про співпрацю з радянською владою мали негативний вплив на подальший розвиток українського визвольного руху, підривали його єдність. Звинувачуючи С. Петлюру в диктаторських нахилів, М. Грушевський став союзником справжньої диктатури – диктатури комуністичної партії. М. Грушевський писав: «Директорія, петлюрівщина, емігрантські пакості скомпрометували українство в очах Європи». Але те, що зробив він особисто, і є «пакостями», якими скористалася радянська пропаганда.

2. Конфлікт між М. Грушевським та С. Єфремовим, А. Кримським під час роботи у ВУАН (1925, 1927), яким скористалася радянська влада задля встановлення контролю над науковою установою.

Після повернення до УСРР у 1923 р. М. Грушевський працював у системі Всеукраїнської академії наук. Він очолив кафедру історії українського народу  Історичної секції Історично-філологічного відділу ВУАН. Також М. Грушевський керував роботою комісій Історичної секції? археографічної, культурно-історичної, історичної пісенності та порайонного розроблення історії України. Він опікувався виданням щорічника та «Записок Історично-філологічного відділу».  В умовах українізації М. Грушевському вдалося надати дослідницькій роботі з історії України масштабного характеру. Було видано більше сотні історичних збірників, монографій, журналів.

Проте одночасно розпалювався конфлікт між М. Грушевським та віце-президентом ВУАН С. Єфремовим, секретарем ВУАН А. Кримським. Уперше відкрито М. Грушевський виступив проти С. Єфремова та А. Кримського в лютому 1925 р. під час інспектування Академії М. Яворським і виборів Президії ВУАН. Конфлікт загострився у жовтні 1927 р. Тоді на спільному зібранні С. Єфремов заявив про труднощі, які має при «вибиванні» грошей для ВУАН через поїздки до Укрнауки в Харкові посланців М. Грушевського, які за спиною інших академіків домовляються про окреме фінансування Історичної секції. Була винесена постанова про неприпустимість звернення окремих інституцій ВУАН до радянського уряду без дозволу Президії та Управи ВУАН. У відповідь М. Грушевський надіслав «Осібну гадку», що обговорювалася на спільних зборах ВУАН 31 жовтня 1927 р. М. Грушевський звинувачував  С. Єфремова як голову Управи ВУАН у тому, що той: 1) провів ревізію штатів та викреслив з них Комісію історичної пісенності; 2) зменшив кількість посад установам М. Грушевського; 3) формально повідомляв про розподіл коштів; 4) розподіляв на свій розсуд нові посади. С. Єфремов відкидав ці звинувачення, адже на установи Історичної секції в 1926 р. було витрачено 8 тис. крб., або 15 % бюджету ВУАН. У протоколі спільних зборів від 31 жовтня 1927 р. записано слова С, Єфремова: «Замість того, щоб бути прикладом і взірцем карности й дисциплінованости для своїх молодших співробітників, цей академік веде між ними перед у дезорганізації».

Зазначу, що історики дискутують про причини конфлікту між М. Грушевським і С. Єфремовим – А Кримським.  Висловлюються припущення, що  у 1917 р. С. Єфремов, очільник УПСФ, образився на М. Грушевського за  приєднання до лав УПСР. Інші пишуть про 1907 р., коли в полеміці між М. Грушевським і Б. Грінченком А. Кримським підтримав останнього. Але якими би не були причини особистої неприязні, мене неприємно вражають деякі факти про цей конфлікт. С. Єфремов і М. Грушевський сперечаються через ремонт будинка № 35 по вул. Володимирській у Києві. С. Єфремов не бажає витрачати академічні кошти на ремонт «чужого будинку». М. Грушевський просить надати йому уповноваження на збір грошей для ремонту будинку, що буде використовуватися для потреб Історичної секції. Чи не занадто дрібна причина – ремонт будинку – для конфлікту між двома українськими патріотами на тлі встановлення комуністичної диктатури, наближення терору голодом і репресій? Але конфлікт, який спалахнув через дріб’язкові причини, був використаний радянською владою. Радянсько-партійне керівництво УСРР прагнуло встановити над ВУАН комуністичний контроль. Конфлікт між М. Грушевським та С. Єфремовим – А. Кримським був на руку, тому більшовики певний час підтримували М. Грушевського. У 1929 р. його обрали академіком АН СССР, а ось С. Єфремова заарештували з справою «Спілки визволення України».

Історики підкреслюють, що М. Грушевський теж зазнав переслідувань із боку радянської влади. Зокрема, з 1924 р. він перебував під наглядом ДПУ як неблагонадійний представник «групи української контрреволюції лівого зафарбування». У березні 1931 р. М. Грушевський був заарештований та звинувачений у створенні антирадянської організації «Український національний центр». Однак московське вигнання М. Грушевського не можна порівняти з перебуванням С. Єфремова у Володимирській в’язниці.

Тому вважаю неприпустимими дії як М. Грушевського, так і С. Єфремова й А. Кримського під час конфлікту 1925-1927 рр. Учасники українського визвольного руху мали об'єднуватися, а не сперечатися між собою, тим більш апелювати під час конфлікту до радянської влади – головного ворога українського народу. Але вони не достатньо усвідомлювали злочинний характер комуністичного тоталітарного режиму через захоплення схожими соціалістичними ідеями.

Корнєва Анастасія,

здобувачка освіти 11-го класу Світлодарської ЗОШ І-ІІІ ступенів

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Грушевський.JPG

# data[].attributes.headline
Сергій Єфремов- сумління нації

# data[].attributes.subject
Сергій Єфремов- сумління нації

# data[].attributes.body
Для свого дослідження я обрав - Сергія Єфремова. Своєю політичною і публіцистичною діяльністю він доводив, що не можна одночасно бути українським патріотом та проявляти лояльність до комуністичного тоталітарного режиму. Також це підтверджує і те, що він був одним з головних ідеологів української революції. Сергій Єфремов закінчив юридичний факультет Київського університету, тож свою активну політичну діяльність він розпочав зі студентських років. Як політичний діяч, Сергій належав до ліберального крила українського національного руху, гостро і справедливо засуджував жорстку, русифікаторську політику російської адміністрації. Також виступав за поступовість і поміркованість політичної боротьби. До того ж, беручи до уваги його членство в ТУП, симпатію до певних популістичних ідей комуністів, можна дійти висновку, що Сергій Єфремов виступав суто за автономію України у складі більшовицької Росії, хоча і відстоював широкі права українців на свою культуру та політику.

Слід зазначити,що спочатку Єфремов покладав немалі надії на співпрацю з новим урядом Росії, але з початком активної політичної діяльності більшовиків, ситуація кардинально змінилася  Після радянської окупації Києва у 1920 році, щодо політики Єфремова, який боровся за національну ідею нашого народу почались переслідування. Сергій був змушений переховуватись, і зрештою був амністований. Проте, за помилування він мусив припинити політичну діяльність, адже вона сприяла посиленню націотворення.. Це викликало обурення до більшовиків з його боку, за що Сергія Єфремова декілька разів затримували й допитували.

Я вважаю, що Єфремов припустився великої помилки, сповідуючи поміркованість своєї діяльності в такий важливий час. Це дало змогу комуністам фактично трактувати свої умови існування української культури. Зрештою, політик зрозумів фактичну невдачу у популяризації національної ідеї українців, та створенні самостійної української республіки. Відчуваючи посилення репресивної політики комуністів, щодо нього, написав у щоденнику: «Каятись не буду….

Таким чином, я вважаю, що Єфремов був тією людиною, який національну ідею ставив на перше місце. не міг погодитися з більшовизмом , за що і поплатився своїм життям, доказами цього може слугувати те, що його називали «хрещеним батьком УНР» та «сумлінням нації».

Попов Іван Максимович, здобувач освіти 10-го класу Опорного закладу загальної середньої освіти Мирноградської міської ради

# data[].attributes.headline
Андрій Ніковський 

# data[].attributes.subject
Андрій Ніковський 

# data[].attributes.body
Використані джерела:

1.Сайт І.Склярової. URL: ivanna-site.in.ua.

2. Одеська національна бібліотека. URL: odnb.odessa.ua.

3. Політологія. URL: politics.ellib.org.ua.

4. Український Інститут національної пам’яті. URL uinp.gov.ua

Андрій Васильович Ніковський, видатний громадсько-політичний діяч доби Української революції 1917-1921 рр., народився в селі Малий Буряк Херсонської губернії. Закінчив Новоросійський університет. Зі студентських років долучився до участі в українському визвольному русі. У 1908 р. став учасником Товариства українських поступовців, що боролося за автономію українських земель у складі Російської імперії. Був відомими публіцистом. У 1910-14 рр. редагував газету „Рада”, у 1915 р. - журнал „Основа”.

Після початку Української революції 1917-1921 рр. ввійшов до складу Української Центральної Ради. 28 червня 1917 р. був обраний товаришем (заступником) її голови Михайла Грушевського. У Центральній Раді представляв Українську партію соціалістів-федералістів, до якої ввійшли члени ТУП, Української демократично-радикальної партії. Андрій Ніковський редагував головний орган УПСФ - газету „Нова Рада” (1917-1919).

Після гетьманського перевороту 29 квітня 1918 р. перейшов до лав опозиції. У червні 1918 р. став ініціатором створення опозиційного блоку політичних партій - Українського національно-державного союзу. був його першим головою. У серпні 1918 р. блок був перейменований на Український національний союз. А. Ніковський став членом його президії.

За часи Директорії УНР підтримав союз, укладений С. Петлюрою з Ю. Пілсудським. У травні 1920 р. А. Ніковський став міністром закордонних справ Української Народної Республіки. Працював у складі дипломатичної місії УНР у Варшаві.

Однак невдача Другого зимового походу та поразка Української революції 1917-1921 рр., міжпартійні чвари серед представників української еміграції спонукали А. Ніковського шукати способів повернення до Батьківщини. На жаль, заради цього він пішов на компроміс із радянською владою. Постановою ВУЦВК - вищого органу державної влади Української СРР - А. Ніковському було дозволено повернутися (20 жовтня 1924 р.). Таке рішення радянської влади було зумовлено її намірами розколоти українську еміграцію, показати світові всенародну підтримку більшовиків в УСРР. За часи українізації А. Ніковський працював у Всеукраїнській академії наук, де очолював правописно-термінологічну комісію, підготував і видав "Словник українсько-російський" (1927).

Однак унаслідок згортання політики українізації наукова діяльність А. Ніковського вже не була потрібна радянській владі. 21 липня 1929 р. він був заарештований у справі "Спілки визволення України", сфабрикованої чекістами. За надуманими звинуваченнями в підготовці антирадянського повстання А. Ніковський був засуджений до 10 років позбавлення волі. Покарання відбував на далекій півночі - на Соловках. Йому пощастило вижити та звільнитися з табору у 1940 р.

На прикладі А. Ніковського я хочу відповісти на питання,

чи можно поєднати у свідомості комуністичну ідеологію та українську національно самоіндетифікацію. На користь такої можливості говорить факт активної участі А. Ніковського у створенні та діяльності Центральної Ради. Отже, я думаю, що А. Ніковський помилився, коли повірив: комуністи будують українську національну державність.

Вовк Ілля, здобувач освіти 10-А класу, гімназія „ інтелект ” м. Дружківка

# data[].attributes.headline
Андрій Ніковський 

# data[].attributes.subject
Андрій Ніковський 

# data[].attributes.body
Ніковський Андрій Васильович (псевдоніми – А.Яринович , А.Ганаскович, А.Василько; 14.10. 1885–1942) – громадсько-політичний і державний діяч, літературознавець, публіцист. Народився в с. Малий Буялик Херсонської губернії в міщанській родині. Закінчив історико-філологічний факультет Новоросійського університету в Одесі. Активний діяч Товариства українських поступовців, редагував газету "Рада" (Київ, 1910–14), журнал "Основа" (Одеса, 1915). Після Лютневої революції 1917 – член Київської ради об'єднаних громадських організацій, секретар її виконкому. Член Української Центральної Ради, входив до складу Комітету Української Центральної Ради. 23 червня 1917 обраний заступником голови УЦР. Провідний діяч Української партії соціалістів-федералістів, головний редактор газети "Нова Рада" (Київ, 1917–19). Один з ініціаторів створення 21 червня 1918 Українського національно-державного союзу, перший його голова, згодом – член президії Українського національного союзу.

Наприкінці 1919 – на поч. 1920 – співробітник УАН. З 26 травня 1920 – міністр закордонних справ Української Народної Республіки. Очолював комісію з розроблення конституції УНР (1920–23). У серпні 1921 брав участь у роботі дипломатичної місії УНР у Варшаві, був членом української делегації на переговорах із Б. Савинковим про спільні дії, внаслідок яких було підписано угоду про взаємне визнання УНР і Рос. політ. к-ту та окремо було розроблено велику військову конвенцію.

Постановою ВУЦВК 20 жовтня 1924 Ніковському було дозволено повернутися в УСРР. Працював у ВУАН, очолював правописно-термінологічну комісію, підготував і видав "Словник українсько-російський" (1927). 21 липня 1929 заарештований у справі "СВУ", засуджений до 10 років позбавлення волі. Покарання відбував на Соловках. По завершенні терміну вирок було скасовано і справу закрито.

З одного боку, після Жовтневого перевороту 1917 р. А. Ніковський одразу ж зайняв антибільшовицьку позицію: був одним із лідерів Крайового комітету охорони революції в Україні, критикував дії більшовиків на сторінках редагованої ним газети "Нова рада". Діяч також негативно оцінив умови Берестейського мирного договору між УНР та країнами Четверного союзу та засудив введення німецьких військ на територію України.

З іншого боку, на початку 1920-х, Ніковський створив групу прорадянських симпатиків серед українських політичних вигнанців і 1924 року повернувся з Німеччини до України, де панував більшовицький режим. Одним із найголовніших аргументів на користь такого рішення стало проголошення “червоними” політики українізації. Ніковський повірив радянській пропаганді, думав, що, повернувшись додому, зможе вільно займатися науковою діяльністю без переслідувань за політичними переконаннями.

Таким чином, Андрій Нікольський помилився в своїх поглядах, повіривши, що комуністи будують українську національну державність. Рішення повернутися з еміграції ( Німеччини) коштувало йому арештом і ув’язненням.  Хоча він цілком відійшов від політичної діяльності,  але для більшовицького режиму цей факт нічого не означав. 1929 року Андрія Ніковського заарештували за “причетність” до мітічної “Спілки визволення України”, яка буцімто мала за мету відірвати Україну від СРСР. На відкритому судовому процесі в Харкові його змусили визнати провину й засудили до тривалого ув’язнення. Потрапивши на Соловки, Ніковський був остаточно виключений із українського культурного й громадського життя. Йому пощастило пережити 10 років позбавлення волі та вийти на свободу в 1940-му. Андрій Васильович оселився у своєї доньки в Ленінграді (нинішній Санкт-Петербург), де й помер 1942 року від голоду під час блокади міста. Ні точної дати його смерті, ні місце поховання не відомі.

Садова Анастасія. Дружківська гімназія "Інтелект" Дружківської міської ради Донецької області, 10 клас.

# data[].attributes.headline
Всеволод Голубович

# data[].attributes.subject
Всеволод Голубович

# data[].attributes.body
Всеволод Олександрович Голубович є видатним громадським діячем Української революції 1917-1921 рр. Кульмінацією його політичної діяльності стало перебування на посадах голови Ради народних міністрів і міністра закордонних справ УНР (від 31(18) січня 1918 р.). У цей час він очолив українську делегацію на мирних переговорах у Брест-Литовську та заклав підвалини підписання мирного договору між Українською Народною Республікою та країнами Четвертного союзу. Водночас, як і більшість Української Центральної Ради, В. Голубович був соціалістом, входив до керівництва Української партії соціалістів-революціонерів, що прагнула покращити становище українського селянства шляхом націоналізації поміщицької земельної власності. Шлях В. Голубович в Українську революцію, певною мірою, був типовим для багатьох прихильників Центральної Ради. Всеволод Голубович був представником того покоління української молоді початку ХХ ст., яке захоплювалося ідеями К. Маркса і з максималістським юнацьким переконанням вірило у невідворотність перемоги світової соціалістичної революції. Майбутнє українського народу та його держави В. Голубович бачив у побудові саме соціалістичної республіки, заснованої на «народної» (фактично державної) власності. Оскільки російські більшовики також висували гасла соціалістичної революції, націоналізації приватної власності та передачі політичної влади трудящому селянства та робітникам, В. Голубович та його однодумці не усвідомлювали страшну загрозу від них для українського народу. За цю помилку В. Голубович сплатив своїм життям.

Початок переслідувань українських громадсько-політичних діячів доби Української революції 1917-1921 рр. соціалістичного спрямування як правило пов’язують зі згортанням політики українізації, арештами за справою «Спілки визволення України» (1929). Насправді переслідування почалися набагато раніше, відразу після утвердження більшовицького режиму. Наприкінці 1919 – на початку 1920 рр. Добровольча армія А, Денікіна відступила з Наддніпрянської України під тиском Червоної армії. У липні 1920 р. більшовики зайняли Кам’янець-Подільський, де на той час жив В. Голубович.

Певний час йому вдавалося легально працювати членом комісії з організації технічного факультету в місцевому університеті, а також членом губернської ради народного господарства. Однак відсидітися не вдалося.

11 серпня 1920 р. В. Голубовича було заарештовано особливим відділом надзвичайної комісії при реввійськраді 14-ї армії Південно-Західного фронту. У своїй заяві голові Подільської ЧК В. Голубович скаржився, що одержав запевнення: це не арешт, а затримання «для висилки з району військових дій». Однак справа виявилася набагато серйознішою. 14 серпня 1920 р. В. Голубович був вивезений до Вінниці, у губернське управління ЧК, а 15 вересня 1920 р. був етапований до столиці Радянської України – Харкова в Особливий відділ Південно-Західного фронту. Спочатку В. Голубовича звинувачували «в організації Центрального Повстанського комітету» (нібито він разом з іншими членами УПСР готував в Україні антирадянське повстання). Однак згодом слідчі зосередилися на подробицях громадсько-політичної діяльності В. Голубовича як голови уряду УНР у 1918 р. Ймоввірно, чекісти раділи, що в їхні руки потрапив один із провідників українського визвольного руху, урядовець УНР найвищого рівня. Своїми питаннями вони підштовхували В. Голубовича до зізнання, що і уряд УНР, який він очолював, був ініціатором війни проти Радянської Росії.

Після ознайомлення з протоколами допитів 1920 р. дослідниця Т. Осташко зробила висновок, що на той час В. Голубович щиро вірив у можливість співпраці з більшовицькою владою і можливість для себе спокійно працювати в УСРР. На це впливали соціалістичні переконання В. Голубовича, який сприймав більшовиків ідеологічно близькими. С. Сербін вважав В. Голубовича «невиправданим романтиком, непереборним ідеалістом, невиліковним утопістом», який прагнув долучитися до будівництва нового, нібито справедливого суспільства. Однак дійсність була іншою: у жовтні 1920 р. у Києві були заарештовані однодумці В. Голубовича – українські есери Н. Петренко, І. Часник, С. Березняк та ін. У травні 1921 р. усі вони опинилися на лаві підсудних за звинуваченнями у підготовці «перевороту й усунення Радянської влади». Надзвичайний ревтрибунал заявив, що «тяжкі злочини стосовно робітників і селян України, вчинені ЦК УП с.-р., всією партією й окремими її представниками в недавнім минулому заслуговують найвищого й найсуворішого покарання перед особою світового пролетаріату». Але, взявши до уваги каяття В. Голубовича та інших, ревтрибунал постановив застосувати до підсудних покарання у вигляді ув’язнення у концентраційних таборах терміном на 10 років кожному. Після оголошення вироку трибунал постановив застосувати до засуджених амністію, оголошену 5-м Всеукраїнським з’їздом Рад і замінити 10-тирічне ув’язнення покаранням на п’ять років у концентраційних таборах.

Тоді, у 1921 р., В. Голубович не відсидів і цих п’яти років. За часи українізації радянська влада дійсно загравала з учасниками українського визвольного руху, які через власні соціалістичні переконання були готові до співпраці з нею. У цей час В. Голубович працював в Українській раді народного господарства, очолював відділ капітального будівництва. На початку 1930-х рр. сталінське керівництва СРСР перейшло від загравань до знищення представників українських соціалістичних партій (недивно, адже за часи Великого терору 1937-1938 рр. будуть репресовані навіть члени КПН(б)У). За сфабрикованою Державним політичним управлінням УСРР справою «Українського національного центру» В. Голубовича заарештували (1931) і звинуватили в намірах «шляхом підготовки збройного повстання куркульства, відповідно до моменту інтервенції капіталістичних країн в СРСР, повалити Радянську владу на Україні, відторгнути УСРР від Радянського Союзу і встановити на Україні капіталістичний лад у формі буржуазно-демократичної "Української народної республіки». Разом із ним було засуджено біля 30 членів УПСР і УСДРП. Це ув’язнення стало для В. Голубовича останнім. У 1940 р. він загинув у тюрмі в м. Ярославль.

На відміну від С. Єфремова або М. Грушевського Всеволод Голубович не був помітною фігурою в науковому та громадсько-політичному житті УСРР у 1920-х рр. Його ім’я не використовувалося для розколу української еміграції та підвищення авторитету радянської влади серед учасників визвольного руху. Думаю, що через його провина перед українським народом є меншою, ніж інших націонал-комуністів. До того ж він спокутував її своєю смертю. Але мене непокоїть інша думка: чи не було б в Українській революції 1917-1921 рр. більше шансів на перемогу, якщо б її не очолювали прихильники соціалістичних ідей?

Нестеров Олександр, здобувач освіти 11-го класу Білицької ЗОШ № 10 Добропільської міської ради Донецької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Голубович.JPG

# data[].attributes.body
Відеозапис виступу Нестеренка Олександра (9 грудня бере участь у ІІ етапі Всеукраїнської олімпіади з правознавства): https://youtu.be/7jI0Dq23OGQ

Одним із наслідків політики українізації було збільшення кількості українців в органах державної влади УСРР та в лавах КП(б)У. Якщо у 1923 р. частка українців у партійно-державному апараті становила 25–35 %, то у 1926–1927 рр. – вже 52–54 %. До керівництва КП(б)У ввійшли Василь Блакитний, Григорій Гринько, Олександр Шумський, Панас Любченко та інші націонал-комуністи, які щиро вірили в можливість перетворення Української СРР на національну державу. На початку 1926 р. нарком освіти УСРР О. Шумський у листі до Й. Сталіна пропонував здійснити важливий крок у цьому напряму – віддати посаду першого секретаря ЦК КП(б)У етнічному українцю В. Чубарю. Як відомо, ця пропозиція О. Шумського стала підставою для його звинувачень у «національному ухильництві». Ким же був В. Чубар? Чи виправданим було ризикувати заради нього кар’єрою і навіть свободою, як це зробив О. Шумський?

У 1923 –1934 рр. Влас Якович Чубар був головою Ради народних комісарів, тобто уряду Радянської України. На відміну від колишнього «боротьбиста» О. Шумського він вже в 1907 р. став членом РСДРП(б). Свою прихильність ленінській концепції соціалістичної революції та встановлення диктатури пролетаріату В. Чубар довів під час Жовтневого перевороту 1917 р. Він був членом Петроградської ради фабрично-заводських комітетів, комісаром військово-революційного комітету Головного артилерійського управління. Серед більшовицьких вождів Влас Чубар славився як «кріпкий господарник», хоча закінчив лише Олександрівське механіко-технічне училище та мав досвід праці техніком на заводах Краматорська, Гуляйполя, Маріуполя. У 1918 р. він став членом президії Вищої ради народного господарства. У 1920 р. В. Чубар приїхав в Україну та ввійшов до складу Ради Української трудової армії, що використовувалася на відбудовних роботах у промисловості. У 1922–23 рр. очолив Центральне правління кам’яновугільної промисловості Донбасу.

Які кроки В. Чубаря на посаді голови РНК УСРР можна оцінити позитивно з точки зору національних інтересів українського народу? У 1923 р. В. Чубар виступив на захист ідеї українізації проти теорії другого секретаря ЦК КП(б)У Д. Лебедя про «боротьбу двох культур». Д. Лебідь стверджував: «Ми знаємо теоретично, що неминуча боротьба двох культур. У нас на Україні, в силу історичних обставин культура міста — це російська культура, а культура села — українська. Жоден комуніст і справжній марксист не може сказати, що «я стою на точці зору перемоги культури української», якщо тільки ця культура буде стримувати наш поступальний розвиток». Зусиллями В. Чубаря та інших націонал-комуністів «лебедівщина» була засуджена. На ХІІ з’їзді РКП(б) була ухвалена резолюція «З національного питання», в якій наголошувалося: «Розмови про переваги російської культури й висування положення щодо неминучості перемоги більш високої російської культури над культурами більш відсталих народів (українською, азербайджанською, узбецькою, киргизькою та ін.) є не що інше, як спроби закріпити панування великоруської національності. Тому рішуча боротьба з пережитками великоруського шовінізму є першочерговим завданням нашої партії».

Однак ще більше фактів, які свідчать про антинародний, антиукраїнський характер діяльності В. Чубаря на посади голови РНК УСРР.

По-перше, у 1927 р. В. Чубар виступив одним з ініціаторів цькування О. Шумського за т. зв. «націоналістичний ухил», форсування темпів українізації. Таку «подяку» О. Шумський отримав за пропозицію поставити В. Чубаря на найвищу посаду в УСРР.

По-друге, В. Чубарь був одним із організаторів Голодомору 1932–1933 рр. Він брав активну участь у здійсненні хлібозаготівель і вилученні в українських селян хліба. 18 листопада 1932 р. В. Чубарь підписав постанову ЦК КП(б)У і РНК УСРР «Про заходи до посилення хлібозаготівель», розроблену В. Молотовим згідно з інструкціями Й.Сталіна. Постанова передбачала натуральні штрафи для «боржників» по хлібозаготівлі, — картоплею та м’ясом. 6 грудня 1932 р. за підписом В. Чубаря була опублікована постанова РНК УСРР «Про боротьбу із саботажем у хлібозаготівлях». Голова уряду Радянської України вимагав вчинити із селянами, які взимку 1932–1933 рр. вимирали від голоду, так: «Негайно припинити підвезення товарів, повністю припинити торгівлю на місці та вивезти з крамниць усі готівкові товари; повністю припинити колгоспну торгівлю як колгоспів, колгоспників, так одноосібників; припинити всіляке кредитування, провести дострокове стягнення кредитів».

По-третє, В. Чубарь був одним із організаторів «Великого терору». На той час він був переведений до Москви, став членом політбюро ЦК ВКП(б) (1935–1938). В архівах зберіглися шифровки з місць про виконання наказу наркома внутрішніх справ СРСР М. Єжова від 30 липня 1937 р. №00447. У них наводяться цифри заарештованих у межах «операції по репресіям проти колишніх куркулів, активних антисовєтських елементів і кримінальників». Наприклад, у шифровці від 8 липня 1937 р. від секретаря ЦК КП(б) Грузії Л. Берії говорилося: «За першою категорією взято на облік 1419 осіб, за второю - 1552». Перша категорія означала, що людина буде розстріляна; друга – вислана. На шифровці стоїть приписка: «т. Чубарь – за». Тобто В. Чубарь як член політбюро ЦК ВКП(б) дозволив розстріл 1419 осіб у позасудовому порядку. І таких шифровок багато.

Машина сталінського терору добралася й до самого В. Чубаря. У листопаді 1938 р. він був заарештований. У лютому 1939 р. Військова колегія Верховного суду СРСР засудила його до смерті. Однак це (як і підтримка українізації) не може звільнити В. Чубаря від відповідальності за смерті людей за часи Голодомору 1932–1933 рр., Великого терору 1937–1938 рр. На прикладі В. Чубаря можна простежити, як під впливом комуністичної ідеології людина перетворюється на ворога свого народу.

Нестеренко Олександр,

здобувач освіти 11-го класу Білицької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 10 Добропільської міської ради Донецької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Влас Чубарь.JPG

# data[].attributes.headline
Шумський Олександр Якович

# data[].attributes.subject
Шумський Олександр Якович

# data[].attributes.body
Для розуміння постаті Олександра Шумського,системи його поглядів треба враховувати історичні умови, в яких відбувалося його становлення як особистості. Роки  його юнацтва припали  на час, коли «соціалістичні ідеї розпалювали людей до фанатизму; при тім ті ідеї далекі були від тої критичности, якої набралися пізніше. Маркс  був євангелієм» (за висловом І. Франка). Типовий для різночинця тієї епохи шлях: студентські гуртки, участь  у партіях соціалістичного спрямування.

Перша світова війна і революція все змінює. Із 1917 року починається рух вгору  політичними  східцями. Олександр Шумський вступає до Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР), що представляла в першу чергу інтереси українського селянства і мала потужну підтримку серед населення. Шумський бере участь у засіданнях Центральної Ради,але швидко в ній розчаровується: «Був момент, коли працюючі маси зацікавились (Центральною Радою), — це під час її першого універсалу. Але, коли вона оголосила, що вирішення земельного питання і взагалі вся соціяльна перебудова, тобто революція, відкладається до скликання Всеросійських Установчих Зборів…. Маси пішли за тим, хто не ошукував їх, хто не відкладав їх соціяльних вимог, а кликав ставать до діла зразу й рішуче, — за партією робітників, за більшовиками». Як бачимо, Олександр Шумський за часи Української революції 1917-1921 рр. ставив на перше місце соціальну складову, соціалістичні перетворення, які, на його думку, мали поліпшити становище українського селянства. Тому він перейшов в опозицію до Української Центральної Ради, вороже ставився до гетьманату. О. Шумський став на чолі лівого крила УПСР, яке згуртувалося навколо журналу «Боротьба» (звідси назва угруповання - боротьбисти).

Після поразки Української революції 1917-1921 рр. і утвердження більшовистської диктатури О. Шумський вступив до КП(б)У. При утворенні СРСР він виступав за дійсну,а не формальну самостійність соціалістичної України. Позиція колишніх боротьбистів була такою: не одна російська  республіка, до якої увійдуть інші, а об’єднання окремих, незалежних республік. За часи українізації О. Шумський стає народним комісаром освіти та активно впроваджує українську мову в ділообіг. Він підтримує літературне об'єднання - Вільну академію пролетарської літератури (ВАПЛІТЕ), що було створене Миколою Хвильовим, зустрічається з письменником, виділяє на ВАПЛІТЕ певні кошти. На квартирі у Шумського  Хвильовий читає свої твори, зокрема «Івана Івановича» і «Україна чи Малоросія».У своєму виступі на засіданні політбюро ЦК КП(б)У О. Шумський наголошує на тому, що «партія [КП(б)У] мусить бути українською за мовою та культурою». У розмові з генеральним секретарем ЦК ВКП(б) Й.Сталіним говорить про те, що «з Москви надсилаються на Україну працівники, які не розуміють українських національних питань»

Короткий час національного піднесення доби українізації змінюється  роками терору. До самої смерті доля українського комуніста-ідеаліста - це тюрми та заслання. Але й позбавлений свободи О. Шумський не припиняє критики на адресу сталінського режиму та його посіпак: «Люди малоросійського типу, завжди тягнуть догідливо-улесливу і шкідливу тяганину про “старшого російського брата” і його допомоги “молодшому братові” - українському народові... На такому принциповому фундаменті будується підлеглість і пригнічення одного народу іншим, а не їхній союз і рівність»ю

Вважаю, що Олександр Шумський до самої смерті лишався українським патріотом і водночас відданим комуністом. Але ні його відданість, ні його українськість не була  потрібна владі.

Давиденко Кирил, учень 10-го класу

ЗОШ №5 ім.В .Доценка м.Мирноград

# data[].attributes.headline
Олександр Шумський

# data[].attributes.subject
Олександр Шумський

# data[].attributes.body
Олександр Шумський — один з найяскравіших представників українського націонал-комунізму, який став жертвою комуністичного свавілля і водночас на диво твердо і послідовно протистояв йому. За життя він хотів відповісти на одне запитання: чи міг бути комунізм українським? ? І це не випадково, бо він хотів бачити свою країну водночас і комуністичною, і самостійною. З 1917 року починається його рух вгору політичними східцями. Його симпатії — на боці Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР), що представляла в першу чергу інтереси українського селянства і мала потужну підтримку. Він прагне поєднати національні і соціальні гасла. У серпні 1917 року Шумського обирають членом губернської земельної управи. Під час нарад він виступив із питаннями про організацію Українського крайового земельного комітету (УКЗК). Запропоноване ним положення про УКЗК було затверджене. Як стверджував Шумський «...Комітети повинні встановити порядок там, де його досі не було. Треба втихомирити схвильоване море пристрастей. Потрібно припинити провокаційну руйнівну роботу темних сил, які, граючи на гарячому земельному питанні, хочуть внести розруху на селі. І це потрібно робити негайно, оскільки країні загрожує голод, а голод призведе до розрухи й загубить свободу».

Пізніше бере участь у засіданнях Української Центральної Ради. Але тут його думки починають не збігатися з опозицією. Шумський бере участь у спробі державного перевороту. Але в день інспірованого більшовиками збройного повстання на заводі «Арсенал» разом із іншими лівими есерами Олександра Шумського заарештували як прихильника співпраці з більшовиками. Отже, за свою позицію Шумський міг розплатитися життям. Шумський зі своїми колегами ведуть класову політику, організуюючи та обороняючи робітництво. Поступово політична ситуація змінюється. І Шумський виступає проти гетьманщини, яку він сприймає як монархічну і буржуазну. Відтак вибудовувалася логічна схема: УПСР — партія селянства, селянство — рушійна сила революції — тяжіє до соціалізму, а ради і є формою соціалістичної влади.

Шумський активно підтрисує українізацію, що сприяло розвиткові української мови, культури та освіти. Але його активна діяльність завершилася трагічно. Він був заарештований. Головною причиною арешту Шумського стали висунуті на його адресу обвинувачення в участі в «Українській військовій організації» («УВО»). Шумський до самої смерті залишився носієм комуністичної ідеології та українським патріотом.

Конотоп Андрій, учень 9 класу Лиманського ліцею №3 Лиманської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Олександр Шумський

# data[].attributes.subject
Олександр Шумський

# data[].attributes.body
23 серпня 1946 р. на стіл всесильного радянського диктатора Йосипа Сталіна була покладена записка міністра держбезпеки СРСР Віктора Абакумова. У записці обґрунтовувалася необхідність ліквідації Олександра Шумського. Відомий український історик Юрій Шаповал розшукав в архівах цю записку з приміткою: «Доложено т. Сталину лично. Наше предложение утверждено».

6 вересня 1946 року Віктор Абакумов затвердив план ліквідації Олександра Шумського. Останньому нібито дозволили повернутися із заслання в сибірському місті Красноярську на батьківщину – в Україну. Однак це була остання подорож Олександра Шумського. По дорозі до купе залізничного вагону, в якому він їхав, зайшли члени спецгрупи. Шумському затиснули рота та зробили смертельний укол…

Ким же був Олександр Шумський, якого так боялися залишити в живих і, водночас, вбити прилюдно сталінські кати? Олександр Шумський був у 1924–1927 рр. народним комісаром освіти Української СРР. Не можна заперечувати того факту, що політика коренізації, чиїм різновидом була українізація, проводилася із метою укріплення радянської влади в національних республіках Радянського Союзу.

Але, на мою думку, не всі люди на певних державних посадах перетворюються на слухняних гвинтиків системи. І таким прикладом принциповості та мужності, бажання принести користь, незважаючи на систему, є Олександр Шумський. Наведу такий факт про наслідки його діяльності на посаді наркома освіти: якщо на 1 жовтня 1923 р. в Українській СРР тільки 59 % шкіл були українськими, то до початку 1927 р. на українську мову навчання перейшли 79,4 % шкіл соціального виховання та 80 % шкіл ліквідації неписемності. Отже, за три роки роботи Олександр Шумський досяг значних результатів у справі українізації системи освіти!

Однак сталінські кати побоювалися іншого. Вже один раз, у 1927 р., Олександр Шумський та його віра в можливість побудувати національну державу відколола від московського керівництва частину українських комуністів. У 1926 р. Олександр Шумський порушив перед Йосипом Сталіним питання про призначення на посаду першого секретаря ЦК КП(б)У етнічного українця Власа Чубаря.

За це Олександр Шумський зазнав критики на закритому засіданні пленуму ЦК КП(б)У. Однак на початку 1927 р. на захист Шумського публічно виступив Карло Максимович, один із керівників Компартії Західної України (КПЗУ). Його позицію підтримала більшість ЦК КПЗУ. Діячі КПЗУ протестували проти відкликання Шумського з посади наркома освіти УСРР навіть на засіданні Комінтерну.

У липні 1927 р. один із колишніх очільників Української революції Володимир Винниченко записав у своєму емігрантському щоденнику: «Сепаратизм не сепаратизм, а досить цікаве і відрадне явище: ЦК КП(б)У жаліється… на групу членів своєї партії на чолі з Шумським, що … не довіряє партії в національній політиці, що прагне, очевидно, дійсної самостійності і називає інших «малоросами», «ренегатами». Я цього ждав давненько вже».

Врешті-решт на пленумі ЦК КП(б)У в лютому-березні 1927 р. Олександр Шумський був засуджений за обстоювання ним форсованих темпів українізації та за підтримку нібито націоналістичних гасел Хвильового. У травні 1933 р. Олександра Шумського заарештують, а в вересні того ж року засудять до 10-річного ув’язнення за сфальсифікованою справою Української військової організації. Олександр Шумський звинувачували в тому, що в блоці з націоналістичним підпіллям в Україні він планував антирадянський переворот.

Отже, Олександр Шумський – це людина, у свідомості якої поєднувалися соціалістичні погляди та турбота про українську справу. Думаю, що таке поєднання є можливим на особистому рівні. Однак саме життя Олександра Шумського, історія його переслідувань і смерті, доводить, що на державному рівні поєднати комуністичну ідеологію та український патріотизм неможливо.

Гаврильченко Катерина,учениця 11 класу Ліцею N1 м. Покровська.

# data[].attributes.attachment_link.title
Щумський+.JPG

# data[].attributes.headline
Микола  Скрипник

# data[].attributes.subject
Микола  Скрипник

# data[].attributes.body
Питання про поєднання комуністичної ідеології та української національної самоідентифікації має складну історичну та політичну природу, оскільки обидва ці концепти мають різні корені, цінності та способи уявлення про суспільство.

Українізація як політика, що проводилася у 1923-1933 рр. компартійно-радянським керівництвом УСРР, сприяла розвиткові української мови та культури, позитивно вплинула на усвідомлення письменниками та митцями Розстріляного відродження своєї національної ідентичності.

У свою чергу комуністична ідеологія залишилася панівною. І в 1920-ті рр. не припинилося нав'язування суспільству її основних принципів і цінностей, серед яких - колективізм, класова боротьба та інтернаціоналізм. Тому в контексті радянського періоду українська національна самоідентифікація не могла вільно розвиватися через спроби створення однієї загальнорадянської ідентичності та підпорядкування національних особливостей загальному ідеологічному принципу.

Для підтвердження цієї тези розглянемо життя та діяльність одного з організаторів українізації Миколи Скрипника.

Микола Олексійович Скрипник є нашим земляком. Він народився 25 січня 1872 р. у слободі Ясинувата Бахмутського повіту Катеринославської губернії в сім’ї залізничного службовця. Після Барвінківської двокласної сільської школи М. Скрипник навчався в Ізюмському реальному училищі, але був виключений звідти за революційну діяльність. Жага соціальної справедливості спонукала М. Скрипника вступити до лав РСДРП(б). За царські часи він брав участь у виданні та поширенні більшовицьких видань, де й сам друкувався під псевдонімами Глассон, Валер'ян, Щур та ін. За це його 15 разів царська поліція. М. Скрипник 7 разів перебував на засланні та 6 разів утікав із тюрем. Це перетворило його на "легенду" серед однопартійців.

Микола Скрипник брав активну участь у приході більшовиків до влади внаслідок Жовтневого перевороту в Петрограді у 1917 р. Так само він доклав зусиль до встановлення більшовицької диктатури в Україні. Зокрема, на І Всеукраїнському з'їзді Рад у Харкові у грудні 1917 р. його заочно обрали членом ВУЦВК - вищого органу державної влади радянської квазідержави. Після підписання Брестського мирного договору РСФРР з Центральними державами в березні 1918 р. М. Скрипник був призначений головою уряду - РНК УСРР.

Отже, М.О. Скрипник був не тільки носієм комуністичної ідеології, а й активно просував її в суспільстві насильницькими методами.

Однак М.О. Скрипника не можна назвати стійким прихильником ідей інтернаціоналізму, що передбачали злиття націй, першість класових інтересів над національними. Зокрема, у 1918 р. на нараді в Таганрозі М. О. Скрипник та його однодумці намагалися створити самостійну Українську республіканську партійну організацію, яка б була незалежною від РКП(б). Зазначимо, що ця спроба зазнала невдачі через втручання Москви та протидію з боку катеринославської групи більшовиків на чолі з Е, Квірінгом.

Націонал-комунізм як основа ідеологічних переконань М. Скрипника найбільш яскраво проявився після поразки Української революції 1917-1921 рр., коли після встановлення більшовицької диктатури М. Скрипник перебував на посадах народного комісара внутрішніх справ (липень 1921 - березень 1922 рр.), народного комісара юстиції (квітень 1922 - січень 1923 рр.), генерального прокурора УСРР (січень 1923 - лютий 1927 рр.) і, головне, - на посаді наркома освіти УСРР (березень 1927 - лютий 1933 рр.). За роки його перебування на посаді наркома освіти чисельність дітей у школах УСРР збільшилася з 2 218 000 (1927) до 4 426 203 (1932), тобто майже вдвічі. Відбувалася українізація середньої спеціальної освіти та вищої освіти. Наприклад, у 1927 р. у технікумах з українською мовою навчання нараховувалося 9475 студентів, у 1929 р. - 13979 студентів. В інститутах з українською мовою навчання у 1927 р. вчилося 3983 рсіб, у 1929 р. 11 197 осіб.

Однак діяльність М. Скрипника на посаді наркома освіти УСРР обтяжували суперечності з більшовицькими лідерами Й. Сталіним та іншими. Після згортання політики українізації М. Скрипник зазнав переслідувань. На пленумі ЦК КП(б)У (1933) його звинуватили в "націонал-ухильництві" та примушували каятися. Однак М. Скрипник не визнав себе винним і покінчив життя самогубством у м.Харків.

Висновок: Микола Скрипник, відомий український політик та громадський діяч, відіграв важливу роль у політичному та культурному житті УСРР у 1920-х рр. Його перебування в лавах КП(б)У надало можливість стати одним із ключових представників політичної еліти того часу та впливати на прийняття політичних рішень. М. Скрипник активно підтримував українізацію, що сприяло розвиткові української мови, культури та освіти.

Проте, його активна діяльність завершилася трагічно через репресії сталінського режиму. Однак його підтримка української культури та мови залишила помітний слід в історії України, нагадуючи про важливість культурної самоідентифікації та захист національних цінностей у будь-який період історії та в будь-яких умовах.

Чернявська Ольга Анатоліївна учениця 8 класу Слов'янської загальноосвітньої школи I-III ступенів №6

# data[].attributes.headline
Микола Скрипник

# data[].attributes.subject
Микола Скрипник

# data[].attributes.body
В 1933 році радянська влада почала гальмувати політику українізації, бо переймалась, що культурне відродження в Україні матиме політичний присмак. Тому активізувалася боротьба з «націоналізмом». У центрі політичного протистояння став наркомат освіти ₋ Микола Олексійович Скрипник.

Одеський історик Андрій Здоров у газеті «Історична правда» дав оцінку діяльності «радянського націоналіста»: « … народився на Донбасі і був мабуть найвідомішим провідником радянської українізації цього регіону. Західні політологи означили його як одного з найяскравіших представників так званого українського націонал-комунізму».

З 1927-1933 роки Микола Олексійович Скрипник був очільником комісаріату освіти, якому підпорядковувалися середні та вищі навчальні заклади, Всеукраїнська Академія наук, майже всі установи культури. Він зробив значний внесок у вирішенні питань національно-державного й культурного будівництва в Україні, бо вважав, що українська культура має право на самостійне існування. З ініціативи наркома освіти УСРР будувались навчальні заклади. Для вивчення української мови пропонував запросити 1500 вчителів із Західної України. Як державний діяч займався питаннями культурного життя українців за межами України, чим викликав роздратування московського центру.

Навесні 1933 року Панас Любченко опублікував у газеті «Вісті ВУЦВК» статтю, де відверто наголошував, що Скрипник відповідальний за «куркульський український націоналістичний» саботаж у мовознавстві, літературі та історичній науці. Доведений до відчаю цькуванням влади Микола Олексійович застрелився. Його душевна драма полягала в неможливості поєднувати фанатичну віру в комуністичні ідеали із непохитною відданістю ідеям українства.

Пізніше, Володимир Винниченко напише: «Скрипник одібрав собі життя...Щоб власною смертю закричати проти брутальності, дурноляпства, нахабства, лицемірства, непослідовності й керівництва в новому курсі нацполітики».

Верховецька Стелла Павлівна, Шандриголівський ліцей Лиманської міської ради Донецької області,10 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Скрипник.JPG

# data[].attributes.headline
М. Скрипник та українізація театру на Донеччині у 1920-ті - на початку 1930-х рр.

# data[].attributes.subject
М. Скрипник та українізація театру на Донеччині у 1920-ті - на початку 1930-х рр.

# data[].attributes.body
Життя Миколи Скрипника було тісно пов’язане з Донбасом. Віра Агеєва – українська літературознавиця, навіть назвала його «донецьким» наркомом. Син залізничника зі слободи Ясинуватої, відданий комуніст, але водночас український патріот, М. Скрипник протягом 1927-1933 років обіймав посаду народного комісара освіти УРСР. У ці роки він жив і працював у Харкові, але Донбас – мала Батьківщина — завжди був у фокусі його уваги. Ставши одним із провідників та ідейних натхненників українізації, він особливо дбав про українізацію Донбасу.

Серед інших заходів щодо українізації Микола Скрипник сприяв тому, щоб українські театри знайомили Донбас із своїми досягненнями. Так, на пропозицію Наркомату освіти на Донеччину виїздить Новий драматичний театр імені І. Франка під керівництвом Гната Юри. Частим гостем на Донеччині був Театр ім. М. Заньковецької, з великим успіхом виступаючи на рудниках, шахтах, заводах, у робітничих клубах. За спогадами акторів, українські вистави мали великий успіх серед робітників Донбасу. Набирає професіоналізму Сталінський держдрамтеатр, на сцені якого також ставились кращі твори тогочасної української драматургії. Поряд із досягненнями літератури, освіти, культурно-масової роботи театральне мистецтво активно сприяло розвитку національної культури на Донбасі.

Проте не треба забувати, що культурна робота часів українізації була підпорядкована насамперед завданням радянської пропаганди. А після згортання українізації інтелігенція Донбасу, представники державного і партійного апарату, які повірили в можливість перетворення УСРР на національну державу, зазнали катастрофічних нищень через сталінські репресії. Микола Скрипник не став винятком. У 1933 році він був доведений до самогубства і вкоротив собі життя.

Тож я вважаю, що Микола Скрипник намагався  поєднати у свідомості комуністичну ідеологію та українську національну самоідентифікацію, зокрема сприяючи розвитку українського театрального мистецтва на Донеччині. Але тоталітарна система передбачає уніфікацію, а не плюралізм. Справжньою метою сталінського режиму було створити радянське середовище, сформувати і виховати радянський народ, а не плекати національні окремішності. Українізація була одним кроком назад, щоб потім зробити два кроки вперед. І знову закрутити гайки. Повернутися до формальної підтримки єднання братніх народів та їх культур, а насправді послідовно здійснювати русифікацію та переслідування занадто національних діячів культури чи представників владних структур. Життя і трагічна смерть Миколи Скрипника є яскравим підтвердженням цього висновку.

Сухомлинов Андрій. Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №7 – дошкільний навчальний заклад» Добропільської міської ради Донецької області. 10 клас.

# data[].attributes.headline
Михайло Волобуєв

# data[].attributes.subject
Михайло Волобуєв

# data[].attributes.body
Історія знає чимало прикладів, коли тексти відбивалися на долі їх авторів. Часто це виглядало так: хтось видавав текст, оповідання, роман, а на ранок прокидався знаменитим. Герой моєї розповіді також написав текст, хоча й не великий за обсягом, не роман. Проте він кардинально змінив долю автора і зробив його знаменитим на десятиліття. Я розповімо про Михайла Волобуєва та його статтю «До проблеми української економіки» (1928).

Михайло Волобуєв народився у м. Миколаєв. Довго вважалося, що його рік народження 1900, хоча насправді 1903. Не точно  вказувалося ім’я по батькові – «СЕменович», хоча насправді «СИмонович». За царські часи юнак навчався в гімназії. Рано втратив батька та був змушений утримувати сім’ю, займаючись репетиторством. Потім, разом з усією країною, Михайло Волобуєв потрапив у вирій революційних подій. У 1920 р. він вступив до КП(б)У, вважаючи, що більшовики щиро прагнуть покращити становище нужденних робітників і селян шляхом знищення приватної власності. У 1921-1922 рр. Михайло Волобуєв працював заступником завідуючого відділом Миколаївської губернської системи політосвіти, а в 1922 р. його направили у Вінницю на посаду завідуючого губернським відділом політосвіти. Тут він зустрівся з багатьма учасниками українського визвольного руху попередніх років. Згодом Михайло Волобуєв згадував: «Я був вражений, коли на педкурсах, до яких я був прикріплений як відповідальний керівник, наприкінці зборів після «Інтернаціоналу» заспівали «Заповіт»».

Наступна сторінка його біографії тісно пов’язана з роботою в Головполітосвіті у Харкові, тогочасній столиці Української СРР (із 1923 р.).  Одночасно Михайло Волобуєв, випускник економічного відділення Харківського інституту професійної освіти, викладав  у Харківському фінансово-економічному технікумі. Підсумком наукових занять економікою стала стаття Михайла Волобуєва «До проблеми української економіки», яка була опублікована у 1928 р. у журналі «Більшовик». У цій статті було визначено гострі економічні проблеми, про які не наважувалися писати інші вчені. Однією з основних причин проблем Михайло Волобуєв назвав відсутність підходу до економіки України, як до єдиного народно-господарського комплексу; штучний розподіл на два регіони – Південно-Західний і Південно-Гірнічо-Промисловий (чи не звідси йдуть спроби ворогів розподілити українців на західняків і східняків?). Історичне коріння такого ставлення радянської влади до економіки України Михайло Волобуєв вбачає в спадщині царських часів. Тоді Україна була колонією у складі Російської імперії. Михайло Волобуєв наводить статистичні дані про переважання російського капіталу в промисловості України першої половини ХІХ ст.: 44,6 % власників фабрик були росіянами, 28,7 % українцями. Через протекціоністську політику царського уряду занепадали традиційні для України галузі промисловості: суконна, скляна. У другій половині ХІХ ст. становище дещо змінилося. Україна почала обганяти великоросійські губернії у розвитку вугледобувної, металургійної, цукрової промисловості. Але щодо перших двох це було досягнуто за допомогою іноземних капіталів: французького, бельгійського та ін.

На думку Михайла Волобуєва, прихід більшовиків до влади не змінив ставлення до України як до колонії. Свій висновок економіст обґрунтовує «непомірно великим % вилучення зиску українського народнього господарства на союзні потреби». Зокрема, у 1923-1924 господарському році до союзного бюджету з економіки Української СРР було вилучено 36,1 млн.крб. Для порівняння – з економіки РСФРР у цей господарчий рік було вилучено 33,2 млн. крб.

Михайло Волобуєв пропонує «відкинути спроби розривати єдиний український національно-господарський терен» і забезпечити за Української ССР «права й можливості дійсного керівництва всім народнім господарством». Для цього необхідно скоротити функції союзних органів управління економіки до загально-директивних. Усі господарські плани мають затверджуватися вищими органами державної влади союзних республік.

Після виходу статті проти 24-річного економіста об’єдналися компартійні вожді. Михайла Волобуєва критикували А.Річицький, Є.Гірчак, М.Скрипник та ін. Під їхнім тиском Михайло Волобуєв «покаявся» і надрукував у журналі «Більшовик України» лист, де визнав свої висновки щодо колоніального характеру української економіки у складі СРСР помилковими. У 1930 р. Михайло Волобуєв знову був вимушений публічно «каятися» у статті «Проти економічної платформи націоналізму (До критики волобуївщини)». Однак незабаром репресивна черга дійшла й до нього. У 1933 р. М. Волобуєва заарештували за звинуваченням в участі в «українській контрреволюційній організації, що прагнула повалення Радянської влади збройним шляхом». Рішенням судової трійки при Колегії ГПУ УСРР від 8 травня 1934 р. Михайло Волобуєв був засуджений до 5 років виправних таборів. Цей вирок йому замінили засланням на такий само термін до Казахстану.

На мою думку, Михайло Волобуєв є яскравим прикладом людини, яка змогла поєднала комуністичну ідеологію та українську національну самоідентифікацію. Донька Михайла розповідала, що на робочому столі у батька завжди стояв бюст Б.Хмельницького й фотографія В.Леніна. Однак жорстокий контроль збоку радянського керівництва, арешти і репресії доводять, що насправді в СССР було неможливо знайти баланс між національними поглядами та комунізмом...

Ноженко Дар'я, учениця 11 класу Бахмутського навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №11 - багатопрофільний ліцей" Бахмутської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Микола Скрипник – той, що не зміг примирити з епохою власні цінності

# data[].attributes.subject
Микола Скрипник – той, що не зміг примирити з епохою власні цінності

# data[].attributes.body
Однією з ключових фігур українізації був Микола Скрипник – член комісії з українізації, що була створена 1 жовтня 1925 р. згідно з постановою РНК УСРР, нарком освіти з 1927 по 1933 рр. Він послідовно вимагав зміни мови навчання з російської на українську в школах та вищих навчальних закладах, організував систему перепідготовки держслужбовців, котрі мусили по закінченні курсів скласти іспит з української мови, проводив дерусифікацію преси, сприяв появі блискучих перекладів класики та українізації оперу і оперету. Діяльність М. Скрипника мала великий вплив на подальший розвиток української мови та літератури. 4 вересня 1928 р. уряд Української СРР - Рада народних комісарів - своєю постановою затвердив український правопис, названий «скрипниківським» або «харківським» (столицею УСРР у 1920-х рр. був Харків).

Микола Скрипник добре знав про загрозливу ситуацію з денаціоналізацією мешканців Донеччини. Він народився у слободі Ясинувата Бахмутського повіту Катеринославської губернії. Ще у 1918 р. М. Скрипник рішуче виступив проти відриву від України так званої «Донецько-Криворізької республіки». Тому за часи українізації М. Скрипник приділяв велику увагу дерусифікації Донбасу. Вн бачив Донбас українським, вимагав забезпечення гірників українськими газетами і книжками. Сприяв тому, щоб театри возили на Донбас свої нові вистави, щоб столичні письменники влаштовували літературні вечори.

Микола Скрипник постійно наголошував на тому, що українці за межами Української СРР, особливо в Російській СФРР, зазнавали дискримінації та потребували допомоги держави в обстоюванні своїх національних прав. Він намагався забезпечити українців, які мешкали на Північному Кавказі (т.зв. "малиновий клин") і Далекому Сході ("зелений клин"), Курщині та Воронежчині, газетами й журналами, ініціював відкриття українських шкіл та бібліотек, підготовку вчителів української мови. Зусиллями М. Скрипника на території Російської СФРР було організовано 500 українських шкіл і 2 інститути.

Микола Скрипник багато уваги приділяв питанням життя українців поза СРСР, гуртував навколо себе національно свідомі кадри, що походили з західноукраїнських земель.

У 1933 р., в умовах згортання політики українізації, М. Скрипник зазнав цькувань на пленумі ЦК КП(б)У. Від нього вимагали покаянь і відмови від "націонал-ухильництва". Але М. Скрипник не визнав себе винним і покінчив життя самогубством.

Я вважаю, що його життя є прикладом того, що комуністичний тоталітарний режим знищував усіх тих, хто намагався поєднати у власній свідомості комуністичну ідеологію та українську національну самоідентифікацію. Микола Скрипник є суперечливою фігурою в українській історії. З одного боку, він був представником комуністичної тоталітарної влади. З іншого боку, він обстоював інтереси України, особливо в царині культури. За це від тієї ж радянської влади отримав тавро «українського націоналіста» і був знищений.

Бойко Олександр Віталійович, Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №7 – дошкільний навчальний заклад» Добропільської міської ради Донецької області, 10 клас.

# data[].attributes.attachment_link.title
Скрипник.JPG

# data[].attributes.headline
Микола Скрипник – агент кремля чи націоналіст з Донбасу ?

# data[].attributes.subject
Микола Скрипник – агент кремля чи націоналіст з Донбасу ?

# data[].attributes.body
Микола Олексійович Скрипник – український радянський, державний і політичний діяч.

Микола Скрипник відіграв ключову роль у встановленні більшовицької влади в Україні. , Делегати І Всеукраїнського з'їзду Рад у Харкові (24-25 грудня 1917 р.) обрали М. Скрипника членом Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету - вищого органу державної влади Радянської України. ВУЦВК включив М. Скрипника до складу більшовицького уряду - Ради народних комісарів - народним секретарем праці. їУ 1918 р. М. Скрипник працював в апараті карального органу - ВЧК, тобто долучився до репресій проти українського населення. Каральну діяльність М. Скрипник продовжив і після поразки Української революції 1917-1921 рр. У 1923-1927 рр він був генеральним прокурором УСРР. Тобто Микола Скрипник - це один із ворогів українського народу, який брав участь у знищенні української національної державності та встановленні комуністичного тоталітарного режиму.

Проте в науковій літературі позитивно оцінюється діяльність М. Скрипника на посаді наркома освіти УСРР у 1927-1933 рр. Його ініціативи сприяли розвитку української культури, освіти та мови, що було важливим етапом в процесі українізації.

Заходи, спрямовані на підтримку української мови в школах та інших сферах життя, що проводилися з ініціативи М, Скрипника, сприяли зміцненню національної ідентичності.

Микола Скрипник взяв на себе важливе завдання українізації, включаючи Донбас, де народився.

Скрипник впроваджував програми з підтримки української мови, культури  та освіти в регіоні. Його заходи сприяли формуванню української свідомості серед мешканців Донбасу та сприяли виробленню позитивного відношення до української нації.

Микола Скрипник був комуністом, який намагався поєднати непоєднуване.У нього було дві справи всього життя – національна і партійна. Він не зміг вибрати, чому віддати пріоритети і можливо через це і покінчив життя самогубством. А можливо, що радянська влада підвела Миколу Скрипника до самогубства. Він не витримав цькування в свою сторону за так звані «націоналістичні помилки».

Дар’я Слєпченко, учениця 10 класу

Комунального опорного закладу освіти

«Сіверський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів» Сіверської міської раді Бахмутського району Донецької області

# data[].attributes.headline
Андрій Річицький

# data[].attributes.subject
Андрій Річицький

# data[].attributes.body
Я вважаю, що неможливо бути справжнім українським патріотом і, водночас, мати комуністичний світогляд. Однією зі складових комуністичної ідеології був принцип пролетарського інтернаціоналізму. За ним капіталізм в є світовою (глобальною) системою, тому робітничий клас теж має діяти як світовий клас: «Пролетарії усіх країн, єднайтесь!». Робітники різних країн повинні боротися на знак солідарності на основі загальних інтересів класу, а не інтересів власних національних держав. Тому сподіватися, що носії комуністичної ідеології поставлять на перше місце національні інтереси, марно. Свою точку зору я продемонструю на прикладі націонал-комуніста Андрія Річицького.

Андрій Річицький (справжні ім’я та прізвище – Анатолій Пісоцький) –. народився у 1893 р. у родині заможного селянина. Навчався в Петровській сільсько-господарській академії в Москві, але не закінчив її. У 1917 р. вступив до лав Української соціал-демократичної робітничої партії. Від української громади в Москві приїхав на І Всеукраїнський робітничий з’їзд у Києві в липні 1917 р. і був кооптований до складу Української Центральної Ради. Входив до керівної структури УЦР – Малої Ради – від фракції УСДРП. На 4-му з'їзді УСДРП, що проходив із 30 вересня до 5 жовтня 1917 р., Андрій Річицький був обраний до її Центрального комітету. Репрезентував українську соціал-демократію на І Всеукраїнському з'їзді рад селянських, робітничих і солдатських депутатів 4–6 грудня 1917 р. у Києві.

Після гетьманського перевороту 1918 р. А. Річицький перейшов в опозицію, був членом Українського національного союзу, створеного В, Винниченком. Під час протигетьманського повстання 1918 р. підтримав Директорію та ввійшов до складу Українського революційного комітету.

У 1919 р. соціалістичні погляди привели Андрія Річицького та його однодумців до виокремлення лівого крила УСДРП в Українську соціал-демократичну робітничу партію (незалежних). Згодом УСДРП (незалежних) була реорганізована в Українську комуністичну партію. Зберігся «Проєкт програми Української Комуністичної партії», написаний Андрієм Річицьким і Михайлом Ткаченком у липні 1919 р. При ознайомленні з проєктом звертає на себе увагу досить жорстка критика на адресу російських більшовиків: «Розуміння української революції з поглядів інтересів Росії, а не соціалістичної революції, нездатність розв’язання українського питання, поводження на Україні як в завойованій країні, колоніальна політика – ось основні риси. які характеризують роботу комуністичної партії (большевиків) України, цієї філії російської комуністичної партії на Україні». До російських більшовиків Андрій Річицький і Михайло Ткаченко звернулися з закликом «Не сміти панувати!» і висунули гасло «Хай живе незалежна Українська Радянська Соціалістична Республіка!».

Здається, Андрій Річицький, дійсно, мав патріотичні почуття, коли виступив проти диктату РКП(б). Однак його подальша діяльність свідчить, що паростки патріотичних почуттів швидко зникли в умовах укріплення більшовицької влади. Після постанови Комуністичного Інтернаціоналу про розпуск УКП 24 грудня 1924 р. Андрій Річицький приєднався до КП(б)У. У 1928–30 рр. він навіть став головою правління Державного видавництва України. Одночасно був професором Інституту марксизму-ленінізму. На цих посадах А. Річицький виступив із критикою поглядів економіста Михайла Волобуєва про колоніальний характер економіки УСРР у складі СРСР. Про його статтю «До проблеми української економіки» писав, що це – «економічна платформа українського націоналізму».

Андрій Річицький використовував українську мову як засіб пропагування комуністичної ідеології. Наприклад, він працював у складі комісії політбюро ЦК КП(б)У з редагування українського перекладу творів В. Ульянова-Леніна. Чи можемо ми толерувати будь-які наукові праці, публіцистику й літературні твори, якщо вони написані українською мовою? На прикладі перекладу творів Ульянова-Леніна відповідь є очевидно: авжеж – ні. Щодо Андрія Річицького, то, забувши про український патріотизм, він почав спотворювати пам’ять про культурні та історичні традиції українського народу, працюючи ще й у редакційній колегії «Української радянської енциклопедії» (з березня 1930 р.).

А. Річицький є одним із виконавців сталінської політики терору голодом. Із липня 1930 р. по лютий 1933 р. він 12 місяців провів на хлібозаготівлях, зокрема в Арбузинському районі Одеської області. Зберігся лист В. Затонського, наркома робітничо-селянської інспекції УСРР та уповноваженого ЦК КП(б)У по хлібозаготівлям в Одеській області: «Тов. Речицкого основательно проинструктировал, посидел с ним полдня в колхозе, намеченном для операции. Посмотрим, как он себя покажет. Сейчас он перепуган неудачами и готов проявить твердость». Ця «твердість» означала готовність вилучати хліб у селян, які вже помирали від голоду.

«Революція зжирає своїх дітей», – цей вислів дуже влучно описує те, що потім відбулося з А. Річицьким. Хоча я схильна повірити, що на його долю вплинули й прокльони помираючих від голоду селян. А5 червня 1933 р. на засіданні політбюро ЦК КП(б)У А. Річицького та інших членів редакційної колегії «Української радянської енциклопедії» було піддано нищівній критиці за «націоналістичні настрої в роботі». 8 вересня 1933 р. А. Річицький був заарештований Державним політичним управлінням УСРР за обвинуваченням у приналежності до «Української військової організації», яка нібито на чолі з Олександром Шумським готувала антирадянський переворот в Україні. 24 лютого 1934 р. судова трійка при Колегії ДПУ УСРР ухвалила утримувати А. Річицького у виправно-трудовому таборі упродовж 10-ти років. Але цей вирок не набув чинності.

Проти А, Річицького порушили справу за обвинуваченням у «перекрученні лінії партії! під час хлібозаготівель в Арбузинському районі Одещини, де у грудні 1932 – на початку лютого 1933 рр. він був уповноваженим ЦК КП(б)У. 27 березня 1934 р. в с. Арбузинка Одеської області відбулося виїзне засідання Надзвичайної сесії Верховного суду УСРР. А.Річицького засудили до смерті. Сучасні захисники А. Річицького посилаються на лист керівництва КП(б)У Й.Сталіну від 3 квітня 1934: «Тов. Сталин! Посылаем Вам приговор, вынесенный… по делу националиста Речицкого – одного из главных руководителей “Украинской Военной Организации” (УВО), которого судили в Одесской области в районном центре – селе Гарбузинка – за истязание колхозников при проведении хлебозаготовок в декабре 1932 г. и в январе 1933 г.». На основі листа робиться висновок, що А. Річицький був призначений «цапом-відбувайлом» за смерті селян Одещини від голоду. Однак смертельний вирок, винесений А, Річицькому сталінськими поплічниками, не може стати індульгенцією за його участь у хлібозаготівлях, що були основною причиною Голодомору 1932–1933 рр. Це – як якась «посмішка» долі, коли один із катів українського селянства стає жертвою головного ката.

Івашкевич Ольга Іванівна,

здобувачка освіти 11-го класу Білицької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 10 Добропільської міської ради Донецької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій Річицький.JPG

# data[].attributes.headline
Всеволод Олександрович Голубович

# data[].attributes.subject
Всеволод Олександрович Голубович

# data[].attributes.body
Наймолодший в історії український прем’єр – Всеволод Олександрович Голубович. Йому судилося відіграти помітну роль у подіях, пов’язаних з бурхливим розвитком українського національно-визвольного руху першої третини ХХ століття.

Свою політичну кар’єру Всеволод розпочав членом Революційної української партії. Наступною сходинкою у політичній кар’єрі було його призначення 1917 р. головою української делегації на переговорах у Бересті-Литовському. Як результат – укладання Берестейського миру та запрошення армій Німеччини й Автстро-Угорщини для звільнення України від більшовицької окупації. Пік кар’єри Голубовича припав на 1918 р., коли він був обраний головою Ради Народних Міністрів УНР. Пріоритетами в його роботі стали: укладання «зовнішнього» миру, тобто з Німеччиною, укладання «внутрішнього» миру, тобто з більшовиками; реалізація реформ, проголошених Універсалами Центральної Ради.

Характеристика його діяльності як голови є неоднозначною. Але можна констатувати, що поступово протиборство різних політичних течій у таборі УНР призвело до розмежування на тих, хто готовий йти на компроміс з більшовиками, і на тих, хто залишиться їх непримиренним ворогом. В. Голубович не був борцем з радянською владою, він був на боці «трудящих мас», інтереси яких, на його думку, захищали більшовики. Тому вважав, що у нього з радянською Росією одна мета – побудова держави рад для робітників і селян. Та «співпраця» з радянською владою скінчилася арештом. Цей арешт В. Голубовича став справжнім подарунком владі. Протягом півроку ЧК намагалося сфальсифікувати справу Центрального українського повстанського комітету, щоб знищити активних діячів українських політичних організацій, і дискредитувати їх в очах суспільства.

Вироком стало ув’язнення на 10 років у таборах. Після цього його засуджували ще двічі. 16 травня 1939 р. Всеволод Голубович помер у Ярославській тюрмі.

Отже, співпраця  Голубовича з більшовицькою владою стала його дорогою «з благими намірами», що привела до пекла.

Чертань Марія, учениця 8 класу Гродівської загальноосвітньої школи І – ІІІ ступенів Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області.